Filmuoti pradėsime po 30 sekundžių.
Pasiruošiam.
Tie batai.
Jie itališki, ar ne?
Mano batai? Taip, jūs teisus.
Taip, tai įdomu.
Ar nemanot, kad jie per daug moteriški?
Ne.
Na, turbūt jūsų profesijos žmonėms
tokie batai tinka.
Manolai, patikrink mano apykaklę, gerai?
Deividai, pradėsim nuo antros kameros
po keturių, trijų, dviejų. Filmuojam Deividai. Ir...
Pone Prezidente. Mes detaliai aptarsim daugybę dalykų
per šiuos interviu,
bet visų pirma norėčiau pradėti
nuo vieno, nors ir netelpančio į temos kontekstą, klausimo,
kurį vos ne visi Amerikos
bei pasaulio žmonės nori jums užduoti.
Kodėl jūs nesudeginote juostų?
Kalės vaikas!
Na, pone Frostai, mane nustebino jūsų klausimas
nes mes juk susitarėme, sudarėm raštišką sutartį,
kad mes aptarsim Watergate paskutinėje filmavimo sesijoje.
Bet jei žiūrovai iš tikrųjų nori tai žinoti,
tuomet turbūt galiu į tai trumpai atsakyti ir dabar.
Turbūt nedaugelis žmonių supranta,
kad stebėjimo sistema Baltuosiuose Rūmuose
buvo įrengta prezidento, ėjusio pareigas prieš mane, Prezidento Džonsono,
visų pirma dėl to, kad nereiktų kviesti sekretoriaus į kiekvieną susitikimą,
antra, kad būtų įrašytas
kiekvienas žodinis susitarimas,
nežiūrint į jo svarbos lygmenį.
Nuo pat pradžių, kai tik aš atėjau į Baltuosius Rūmus,
aš reikalavau, kad sistema būtų išmontuota.
Man ta idėja nepatiko, bet tuometinis Prezidentas,
Prezidentas Džonsonas, vis kartojo ir kartojo :
kokia nesąmonė būtų išmontuoti šią sistemą,
kuri, anot jo, buvo geriausias būdas
Na, bokse, kaip žinot, visada yra pirmasis momentas,
kuris matosi priešininko veide.
Tai tas momentas, kai čempionas
smogia pirmąjį smūgį.
Tai gana nejaukus momentas, kai jis supranta, kad
visi tie padrąsinimų ir moralinių pasirengimų mėnesiai
buvo daryti perniek.
Galėjai tai pamatyti Frosto veide.
Jei jis nežinojo išsilavinimo lygio to žmogaus,
prieš kurį jis sėdėjo, kai prasidėjo interviu,
jis tikrai žinojo, kad tai tėra tik pusė prezidento atsakymo į pirmą klausimą.
Ir dėl to, kad pati svarbiausia informacija
dažniausiai būna konfidenciali,
tai dabar, kai įmontuota įrašymo įranga,
žmonės bijo slaptai kalbėtis savo kabinetuose
bei Baltųjų Rūmų koridoriuose.
Jie tapo daug atsargesni. Ir galiausiai,
visai politinei sistemai,
o kartu ir šalies vyriausybei padaroma žala.
Štai jums ir jo įžanginis smūgis žemiau juostos.
Taigi, kada jūs iš tikrųjų nusprendėte...
Tai yra, kada jau žinojote, kad jūs tikrai atsistatydinsite?
Neblogai. Neblogai.
Aš puikiai atsimenu. Tai buvo liepos 23.
Kai tapo aišku, kad Pietinių Demokratų,
kurie vis dar nenorėjo apkaltos,
apmovė juos per Atstovų Rūmus.
Tą naktį aš pasakiau Elui Heigui: "Viskas. Mano prezidentavimo pabaiga."
Ir, žinoma, jūs žinot, koks tas Elas :
jis bandė mane atkalbėti.
O viceprezidentas Fordas, beje, nepamirškim,
kad jis buvo labiausiai suinteresuotas dėl mano išėjimo,
nė kiek neabejojo,
kad mes laimėsim balsavimą dėl apkaltos
Džonai, mes turim kažką daryt.
Mes turim tai išjudinti.
Tai beviltiška, Džonai. Pats pagalvok.
23 minutės vienam klausimui?
Gerai, padarykim pertrauką.
- Keičiam juostas. - Po velnių, žmogau.
Sustabdykit filmavimą.
Atleiskit, ponai.
Turim padaryti pertrauką. Keičiam juostą.
Gerai. Ir kaip jums tai? Ar jūs patenkinti?
Tai nuostabu.
Gerai. Man džiugu. Ačiū jums.
Atleiskit. Minutėlei, sere.
Taip, žinoma. Neskubėkit.
Ką tu darai, Deividai? Turi nutraukti jo kliedesius.
Viskas gerai. Tai tik įžanginiai žodžių persimetimai.
Bet ši sesija truks tik 2 valandas.
Vos ne pusė to laiko jau praėjo ir mes švaistom brangią medžiagą, supranti?
Kai jis pasakė apie sprendimą dėl atsistatydinimo,
mes įgavom pranašumą ir reikėjo naudotis proga.
Gal reiktų pereiti prie Vietnamo temos?
Ne. Ne. Reikia ką nors išspausti
iš tos nakties, kai jis nusprendė atsistatydint.
Niksono reputacija labai nusmuko. Visiškas jo nuosmukis. Jis buvo sutryptas.
Paprašė Kisingerio pasimelsti su juo. Baik, tu gali jį pričiupti su ta medžiaga.
Klausyk, ar tai buvo gerai?
Tobula, sere.
Ar tai nenuskambėjo pernelyg arogantiškai ar savanaudiškai?
Visai ne. Jūs valdėte savo emocijas, buvote nešališkas, puikiai reiškėte mintis.
Puiku.
O dabar tęskite tokiu pačiu tempu.
Ilgi atsakymai. Kontroliuokit erdvę.
Neįleiskite jo į pokalbį.
Gerai, supratau jus.
Paruošta. Ir pradedam.
Grįžtame į eterį po keturių, trijų, dviejų ir...
Prisimenant tas ypatingas paskutines dienas,
atrodo, kad labiausiai įtempta akimirka
buvo nuoširdus pokalbis su Henriu Kisingeriu.
Ar tai buvo bene labiausiai jaudinantis momentas jūsų karjeroje?
Puiku. Puiku. Taip.
Pasakyčiau, kad tai buvo labiausiai jaudinantis momentas mano gyvenime.
Nors sunku būtų nusakyti,
koks yra labiausiai mane jaudinantis dalykas,
nes kiekvienas momentas vis kitoks.
Aš prisimenu tą dieną, kai mirė Eizenhaueris.
Dėl Dievo meilės.
Ir dieną kai vedžiau savo vyriausią dukrą Triciją prie altoriaus.
Ir tą dieną per apkaltos svarstymą,
kai atėjo Džulija, mano jauniausioji, ji atėjo į mano kabinetą,
ji mane apkabino, pabučiavo. Ir apsiverkė.
O ji verkia tikrai labai retai.
Ji pasakė : "Tėveli, tu puikiausias žmogus, kurį pažįstu."
"Tėveli, tu puikiausias žmogus, kurį pažįstu."?
"Kad ir ką tu bedarytum, aš visada tave palaikysiu.
"Tu turi dar šiek tiek paeiti per tą nemalonumų ugnį"
Tai nuostabu.
Taigi, Kisingeris ir aš buvome Linkolno Svetainėje
ir pradėjom pasakoti istorijas
apie kai kuriuos didžiuosius sprendimus, kuriuose mes dalyvavom.
Į tai įėjo Kinija, Sovietų Sąjunga,
taiki sutartis dėl Vietnamo.
O dabar leiskit pasakyti kai ką, ko dar niekam nesakiau.
Kiekvieną kartą, kai man tekdavo priimti labai sunkius sprendimus,
aš eidavau į tą Linkolno kambarį
ir tyliai sau panosėje meldžiausi.
"Henri, aš esu kvakeris. O tu - žydas.
"Nei vienas iš mūsų nėra tikras ortodoksas,
"bet aš manau, kad tiek tu tiek aš savotiškai
"turime tą religijos jausmą.
"Todėl, ar neprieštarausi, jei mes dabar minutėlę pasimelstume tyloje?
Taigi, mes atsiklaupėm prieš stalą, ant kurio
Linkolnas pasirašė Vergų Išvadavimo Deklaraciją.
Po kelių minučių mes atsistojom, ir Henris sako man:
Ar turim....Atsiprašau.
Ar turim kokių problemų?
Pasibaigė laikas.
Praėjo dvi valandos.
Nejaugi? Taip greitai?
Na, pone Prezidente, matomai, kad mūsų laikas išseko.
O, kaip gaila.
Žinot, o man tai jau pradėjo patikti.
Jūs abu buvot nuostabūs.
Gavosi nuostabi medžiaga.
Žinot, man keista,
nes aš tikėjausi klausimų apie Vietnamą.
Ir mes tam ruošėmės, ar ne, Džekai?
Taip, aš taip pat.
Turbūt mes per daug laiko skyrėm atsiminimams.
Tikra tiesa.
Taigi, poryt 10 valandą, tiesa?
Taip, tiesa.
Lauksiu. Viso gero.
Nereikia nieko sakyti.
Pone Prezidente! Pone Prezidente!
Pone Prezidente, prašau!
Ką tu jam pasakysi?
Pasakysiu, kad jis turi dalyvauti.
- Jis turi jį užčiaupti. - Ššš.
Deividai, mes turim labai rimtų problemų su priėjimo būdu, gal aptarkim juos...
Nesijaudink, Bobai. Aš dirbu.
Mes galėsim panaudoti Kisingerio medžiagą.
Taip, bet mums tai reiktų aptarti kuo greičiau...
Klausyk, aš taip pat nusivylęs.
Bet gal pasituščiažodžiaukim vėliau, gerai?
Nenoriu to sumenkinti. Bet man reikia grįžti į Los Andželą,
kad susitikti su žmonėmis iš Weed Eater firmos.
Ačiū visiems! Puikus darbas.
- Marvai, Loidai, puiki diena. - Viso, Deividai.
Greitai susimatysim. Telaimina jus Dievas!
Kas po velnių yra Weed Eater?
Tai sodo technika.
Vienas iš mūsų rėmėjų.
O kas nutiko Xerox?
Kaip dėl General Motors ar IBM?
Turbūt ne visiems stambiems žaidėjams yra iš to nauda.
Bet už tat mes turim rėmėją Alpo.
Šuns maistas?
Palūkėk, Džonai. Mes jau filmuojam.
Taigi ar suma jau beveik surinkta?
Tai klausimas, kurį turėtumei užduoti Deividui.
Tai kiek mes turim, Džonai?
Manau apie 30%.
Kol kas dar tik 30% ar iš viso 30%?
Tai klausimas, kurį turėtumei...
Iš viso 30%.
Jėzau...
Aš maniau, kad mes pilnai finansuojami.
Buvom. Bet finansavimas visada priklauso nuo reklamos pardavimų
ir niekas nenumatė, kad rėmėjai dings.
Bet kodėl jie pradingo? Kokia to priežastis?
Pasitikėjimas projektu. Kas dar galėtų įbauginti reklamos agentūras?
Klausyk, aš suprantu jūsų susirūpinimą.
Aš jūsų prašau nespausti Deivido kitas porą dienų,
nes jis ir taip yra spaudžiamas didelės atsakomybės.
Beje, šiuo metu jis už viską moka pats.
Todėl jis pastatė ant kortos daug daugiau negu savo reputaciją.
O mes ne?
Praeitą kartą jūs atrodėte labai įsitikinęs.
Nesuprantu. Kodėl tai staigiai pasikeitė?
Gerai, tai beprotybė. Tai Ričardas Niksonas.
Šie interviu pritrauks trečdalį visos auditorijos kaip minimum.
Džimi! Taip. Grįžtu kaip padirbta moneta.
Klausyk, man gėda kreiptis į draugą,
nes tu ir taip esi įsigilinęs daug daugiau nei aš prašiau,
bet aš noriu, kad tu pasikapstytum dar giliau.
Aš kaip tik ties tuo ir dirbu.
Taigi, aš turėjau galimybę peržiūrėti vakarykštes juostas.
Ir?
Sakyti atvirai? Per daug skystai, Deividai.
Nagi, Sumušk mane, Džonai. Mušk mane su lazda.
Klausyk. Aš rimtai.
Turi jį priversti jaustis nejaukiai.
Tu negali tiesiog sėdėti. Turi labiau jį pulti.
Jei jis keis temą, bum,
klausk kito klausimo.
Nekalbėk apibendrinimų.
Būk konkretus.
Ir kas svarbiausia, neleisk jam sakyti tų 23 minučių monologų.
- Supratau. - Ir laikykis nuo jo atokiau.
prieš prasidedant filmavimui.
Vakar jis su tavimi žaidė kaip katė su pele.
Visa ta nesąmonė apie Ben-Hur'ą ir pinigų plovimą.
Nesileisk manipuliuojamas.
Niekada nepamišk, kad ten tu esi pagrindinis vedėjas.
Supratau.
Didysis Inkvizitorius!
Ne, tiesiog draugiškai užėjau pašnekučiuoti.
Viskas gerai. Tiesiog perdegė lemputė.
Štai kodėl aplink mane stovi slaptųjų tarnybų vyrukai.
Nėra dėl ko jaudintis.
Būdamas prezidentu, tu prie to greit pripranti.
Edai, turim kuo greičiau pakeisti tą lemputę.
- Susikaupkit, sere. - Taip.
Gerai, tęsiam filmavimą. Po mano skaičiavimo.
Gerai, pasiruoškim filmavimui. 30 sekundžių.
Dėmesio.
Ar gerai vakar praleidot vakarą?
Taip, dėkui.
Ar jūs su kuo nors mylėjotės?
Deividai, mes pradėsim nuo antros kameros po keturių,
Trijų, dviejų ir...
Pone Prezidente, jūs atėjote į postą žadėdamas taiką,
bet po jūsų atsidūrimo Baltuosiuose Rūmuose,
mes įklimpome Vietname dar giliau,
karas buvo pratęstas su siaubingomis pasekmėmis.
Ar jūs jautėt, kad jūs išdavėte žmones, kurie jus išrinko?
Na, Vietnamo karas buvo ne mano idėja.
Tai buvo mano paveldas.
Ir tai man atrodė, - Pulk.
kad pratęsimo priežastys
galbūt buvo nevisai suprastos visos Amerikos tautos.
Man atrodė, kad jie nesuprato,
kaip svarbu šaliai buvo šis pasitikėjimo testas.
Visas pasaulis įdėmiai stebėjo,
ar užteks mums charakterio užbaigti karą.
Aš galėjau išeit iš ten. Galėjau.
Galėjau apkaltinti prieš mane buvusius prezidentus.
Aš galėjau lengvai išvesti kariškius iš Vietnamo
ir labai tikėtina, kad aš būčiau laimėjęs
kokią nors Skandinavišką taikos prizą.
Bet aš tikėjau motyvu.
Ir kai kada, kaip žinot, jei tiki tuo keliu, tai jis darosi sudėtingesnis.
Galėtum sakyti, kad aš buvau paskutinė Vietnamo karo auka.
Na, taip. Pasakyk tai bekojams, berankiams veteranams.
Nagi, Deividai, apie Kambodžą.
O kaip Kambodža? Invazija, kurios jums visi patarė nevykdyti.
Visi CŽV ir Pentagono žmonės sakė, kad tai patirs nesėkmę.
Tai kodėl jūs tai padarėt?
Na, visų pirma,
mūsų invazijos į Kambodžą rezultatas - 22 tūkstančių šautuvų,
15 milijonų apkabų amunicijos, 150 tūkstančių raketų, minosvaidžių užgrobimas.
Visa tai priklausė Šiaurės Vietnamo kariškiams,
ir kitu atveju, visa tai būtų panaudota
tiesiogiai prieš Amerikos kareivius.
Bet jūsų pagrindinė
mintis skambėjo taip:
"Komunistų štabo",
planuojančio karinę operaciją "Bambukinis Pentagonas" sunaikinimas. O jo net nebuvo.
Ne, ne. Palūkėkit minutėlei... - Ir siųsdamas...
Ir siųsdamas B-52 visiškai nušluoti šalį,
ištrindamas nuo žemės paviršiaus civilių apgyvendintas teritorijas,
jūs supriešinot žmones,
apjungdamas juos į antiamerikietišką grupuotę,
jūs sukūrėt Raudonųjų Khmerų monstrą -
visa tai pasibaigė civiliniu karu...
- Nuostabu! - ...bei genocidu.
Taip, gerai. Nuostabu. Na, štai prasidėjo.
Geri, įjunkit video intarpą.
Pradėkit rodyti.
Na, sere, aš įsitikinęs, kad jūs sutiksit,
kad ten gana siaubingi jaudinantys kadrai.
Klausykit, civilių žudymas nebuvo JAV politika. Tai priešų metodas.
Na, aš nesiūlau...
Ir jei jums įdomu,
ar aš gailiuosi dėl abiejų pusių netekčių karo metu, taip, žinoma, kad gailiuosi.
Ir pasakysiu dar kai ką. Gal tai jums ir nepatiks.
Na, puiku, sere, kai susitinki su kažkuo, kuris...
Kai tik mane apnikdavo abejonės,
aš prisimindavau statybininką iš Filadelfijos,
nes ji atėjo pas mane
ir pasakė, "Sere, aš noriu išsakyti tik vieną dalyką dėl Kambodžos.
"Jei būtumėte įsiveržę anksčiau,
"gal būtumėte paėmę tą ginklą,
"iš kurio buvo nužudytas mano berniukas prieš tris mėnesius."
Taigi, jūs klausiat ar aš gailiuosi, kad įžengiau į Kambodžą?
Ne! Nesigailiu. Ir žinot ką?
Aš turėjau ten įsiveržti anksčiau ir nuožmiau.
Pričiupom jį. Pergalė!
Tai buvo žiauru. Tai buvo žiauru. O jis buvo toks savimi pasitikintis.
Ką jūs pasakysite dėl Watergate?
Atleiskit, vyrukai, pavargau jau nuo tų pokalbių.
Geriau?
Taip. Tai buvo be abejonės geriau.
Kas toliau?
Užsienio politika.
Puiku. Rusija, Kinija, didžiosios galios reikalai.
Taip, ir kas?
Tas, kad jei jis taip sutrypia jį dėl Vietnamo,
įsivaizduokit, ką jis su juo padarys dėl jo tikrųjų "pasiekimų".
Bus grubu.
Bet realybė buvo visai kitokia.
Buvo graudu tai žiūrėti.
Kai Chruščiovas paskambino man, jis paprašė įsikišti.
Jis su Mao nelabai sutarė
ir Chruščiovas žinojo, kad pirmininkas
kalbės tik su manimi ir niekuo daugiau.
Suprantat, aš buvau vienintelis, kuriuo Mao galėjo asmeniškai pasitikėti.
Kai Deividas pabandė apkaltinti jį,
Niksonas jį pritrėškė kaip vabalą.
Kokia dar "revoliucija", Deividai?
Tu ką tik leidai Ričardui Niksonui patvirtinti,
kad visoj šaly prasidėjo revoliucija.
Protestantai savižudžiai ir policijos pareigūnų puolimas?
Aš to kažkaip neprisimenu.
O ką prisimenu, tai kaip protestantai protestavo - ramiai ir pagal įstatymus
prieš karą Vietname!
Štai ką aš prisimenu. Prašau, išjunkit muziką. Išjunkit.
Ir žinoma gale studentų šnipinėjimas ir įsilaužimas į žurnalistų namus
pradėjo rodytis kaip normalūs atsakymai.
Na, atleiskit, kad jūs taip nusiteikę,
bet aš jūsų kritikos nepriimsiu.
O įdomu kodėl?
Tiesiog aš taip nemanau!
Maniau, kad šiandien buvo didelis proveržis.
Ar tau galvoj negerai?
Leisk pasakyti, kaip šiandien viskas buvo blogai.
Kai pasibaigė filmavimas, aš susitikau du komandos narius, sakančius
kad jie niekada už jį nebalsavo, kai turėjo galimybę,
bet jei jis vėl kandidatuotų į postą, šiandien jie jį palaikytų.
Tu darai taip, kad jis atrodo lyg būtų pavyzdinis prezidentas, dėl Dievo meilės!
Ir pamiršk apie visokias nesąmones, Deividai.
Kam rūpi ar jis pasiėmė Baltųjų Rūmų lovą į Europą ar ne,
kai jis keliavo? - Man!
Bet tai juk labai kvaila!
Tokie primityvūs anekdotai patiktų tik pokalbių...
Kam?
Nagi. Pasakyk tai.
Ką tu norėjai pasakyti tai : "pokalbių laidos vedėjui"?
Taip. Tą ir norėjau pasakyti.
Atrodo, kad su jumis ginčytis beprasmiška.
Ir aš nesuprantu jūsų pesimizmo ar baimės.
Ir mano manymu, šis kvailas susistumdymas žodžiais
visus veda į depresiją.
Neikit!
Ir gali sužlugdyti visą projektą.
Klausykit. Jei čia yra tokių, kurie mano, kad mums nepasiseks,
jiems geriau išeiti dabar,
nes kitu atveju, tokios mintys apims ir visus kitus.
Niekas?
Gerai.
Puiku.
O dabar, aš manau, kad be reikalo nesivalkioti po viešbutį likusias penkias dienas,
geriau išsiskirstykim po namus Velykoms.
Bet prieš visiems išeinant, Karolina ir aš norėtume
jus pakviesti į nedidelę šventinę vakarienę
naujoje Patriko Terailo vietoje.
Šventinę? Ką švęsti, Deividai?
Faktą, kad mes visi dirbsim McDonald'e?
- Ką mes švęsim? - Šiandien mano gimtadienis, Bobai!
Noriu jį atšvęsti su keletu draugų.
Žiūrėkit, ar tai Neilas Diamondas?
Frostas ir Niksonas, Frostas ir Niksonas...
O ar ten Semis Kahnas?
Susiėjo kaip Panceris ir Viksenas...
Deividai, ar girdėjai tai?
Ginčijas vėjuos...
Jėzau, juk tai Hju Hefneris.
O, Dieve.
Vildamiesi daug šlamančiųjų...
Taip. Manau, kad tai jis. Su Maiklu Jorku.
O ten turėtų būti Kiškučiai.
Ar ten Kiškučiai? Ar ten tikrai Kiškučiai?
Frostas ir Niksonas, Frostas ir Niksonas...
Susiėjo kaip Meisonas ir Diksonas...
Deividai, vien tai, kad tu surinkai tokius žmones į krūvą didžiulė pergalė.
Frostas stoja prieš Dikį...
Niekas kitas negalėtų to padaryti.
O šiais interviu domėsis naujos kartos
akademikai bei politologai.
Ar viskas taip blogai?
Jis išgelbėjo tai...
Jis parašė knygą. Ir štai kur įdomumas...
Deividai!
Patrikai.
Jis ne nusikaltėlis Jam sumokėjo Deividas...
Dieve, kokia šventinė atmosferą. Prašau, nesistokit.
Iš to suprantu, kad interviu praėjo gerai, ar ne?
Geriau nei gerai, madam. Tai sutriuškinimas.
Prezidentas jį užspaudė į vienus vartus.
- Tikrai? Puiku. - Taip.
Na, tai labiausiai mane džiugina.
Man taip džiugu, kad viskas eina pagal planą.
Suprantu.
Ir nieko negalima padaryt?
Iš tikrųjų?
Tiesa. Na, ačiū, kad man pasakėte.
Tai tiesa. Jie atšaukė australiečio šou.
O, Deividai.
Jie nusprendė, kad man reikia persvarstyti savo prioritetus.
Prodiuseris susirūpinęs, kad tokiu pavyzdžiu gali pasekti ir Londonas.
Aš viską pastačiau ant kortos
ir vistiek nėra jokių garantijų, kad tai kada nors pasieks dienos šviesą.
Ką aš padariau? Apie ką aš galvojau? Kodėl manęs niekas nesustabdė?
Jie mane turėjo sustabdyti jėga!
Ne, ne, ne.
Klausyk, mes neprivalom šiąnakt kažkur eiti. Gal likim namuose?
Hmmm?
Aš nueisiu į Trader Vic ir parnešiu ko nors.
Kepsnio ar žuvies?
Deividai?
Nesijaudink. Paskambinsiu iš restorano.
Norėčiau sūrainio.
Skamba skaniai. Aš kažkada taip pat mėgau sūrainius,
bet daktaras Lundgrenas privertė mane jų atsisakyti.
Ir man teko valgyti liesą sūrį ir ananasus.
Jis tai vadina mano Havajietiškais sumuštinais.
bet jų skonis visai ne toks.
Skonis primena putplastį.
Tikiuosi, kad netrukdau.
Ne.
Šiandien penktadienio vakaras.
Jūs turbūt turit su kuo praleisti vakarą.
Ne.
Na, o ką tuomet darote?
Gražus jaunas vyrukas,
geidžiamas jaunas viengungis - vienišas penktadienio vakarą.
Jei jums knieti žinot, aš ruošiuosi mūsų paskutiniai sesijai.
Taip svarbiausia galutinė sesija.
Taip. Watergate.
Ir spėju, kad kaip jūs pravesit diskusiją apie Watergate nuspręs tai,
ar šie interviu pasiseks ar patirs nesėkmę.
Ar turėčiau jaudintis?
Na, stengsiuosi kaip tik galėsiu.
Tikra tiesa. Atvirumas. Visiškas atvirumas.
Žinai, tai keista.
Mes sėdėjom kėdėse vienas prieš kitą,
kalbėdami valandų valandas, ir atrodo, viskas eina į pabaigą,
o aš vis dar tavęs nepažįstu.
Viena iš mano žmonių, vykdydama pasiruošimą
šiam interviu, surinko apie jus duomenis.
Ir apgailestauju, kad juos pradėjau skaityti tik šiąnakt.
Ten yra keletas įdomių dalykų.
Protestantiška šeima su kukliomis pajamomis,
o jūs įstojote į prestižinį universitetą, pilną turtuolių.
Koks jo pavadinimas? Oksfordas?
Kembridžas.
Ar tie snobai ir į jus žiūrėjo iš aukšto?
Žiūrėjo. Tame ir yra mūsų tragedija, ar ne, pone Frostai?
Nesvarbu, kaip aukštai mes beiškiltume, jie vistiek į mus žiūri iš aukšto.
Aš iš tikrųjų nenutuokiu apie ką jūs kalbat.
Nutuokiat.
Neneikit to. Nesvarbu kiek apdovanojimų
arba kiek straipsnių apie tave būtų prirašyta
arba kaip mano atveju, kad ir kokią pareigą beužimčiau, jiems to maža.
Mes vistiek jaučiamės lyg maži žmogučiai,
nevykėliais, jie tai mums sakė šimtus kartų.
Visažiniai koledže, pasipūtėliai, gimę po fortūnos žvaigžde,
žmonės, kurių pagarbos taip troškome, iš visos širdies.
Ar gi ne tam mes sunkiai dirbame, kovojam už vietą po saule,
kopiam į viršų bet kokia kaina.
O jei kalbėti atvirai, nusimetus oficialumo kaukę,
jei mes leisim žvilgtelėti į tą šešėlių karalystę, kurią mes vadiname siela,
tai ar ne todėl mes esame čia ir dabar? Mudu abu.
Ir todėl mes ieškom kelio atgal į saulę,
į pačia viršūnę, atgal į nugalėtųjų pjedestalą.
Nes mes jaučiam, kaip viskas slysta iš rankų.
Mes abu įklimpom į liūną!
Ir būtent tai snobai mums tvirtino. Ir mes jų neapvylėm.
Įklimpom veidu į purvą.
Mes dirbom sunkiai, bet gavom tik pažeminimą, purvą į veidą.
Na, eina visi velniop!
Mes neleisime tam nutikti, nei vienas iš mūsų to neleis.
Mes dar parodysim tiems niekšams.
Mes juos užčiaupsim, kai susigrąžinsime savo šlovę,
antraštes laikraščiuose, susigrąžinsime savo laimėjimus, galias bei garbę!
Tegul tie šunsnukiai paspringsta!
Ar aš teisus?
Taip. Bet tik vienas iš mūsų gali nugalėti.
Taip.
Ir aš būsiu tavo pats nuožmiausias priešininkas.
Aš ateisiu su viskuo, ką aš sužinojau,
nes šlovės saulė gali šviesti tik vienam iš mūsų.
O kitas negaus nieko,
liks vienišas ir niekas pas jį neateis,
ir girdėsis tik balsai jo galvoje.
Jūs turbūt manot, kad aš truputėlį išgėręs.
Ne per daugiausiai. Vieną ar dvi taureles.
Bet patikėk manimi, Frostai,
kai ateis laikas, aš būsiu susikaupęs ir pasiruošęs mūšiui.
Labos nakties, pone Frostai.
Labanakt,
pone Prezidente.
Taigi su ar be sūrio? Atnešiau pavalgyt.
Deividai?
Turiu dirbti.
Na, kas per šunsnukis, kuris tai padarė?
Jėzau, ar tai Lidis?
Jis tikriausiai truputėlį kvaištelėjęs.
O taip, tikrai.
Tikiuosi, kad jis dar ne visai prarado sveiką protą?
Ar jis nesukels mums problemų?
Tegul eina po velnių tas Kabinetas ir visi kiti taip pat.
Užteks žaistis. Nuo dabar, tegul ateina jie pas mane.
Noriu, kad kai kas būtų padaryta
ir aš nepakęsiu jokių ginčų ta tema.
Nusiųsk patį patikimiausią žmogų
į Imigracijos departamentą,
kad patikrintų visus Los Andželo Times veiksmus.
Viskas, perbraukiu. Ir jie pasiųs savo komandą pažiūrėti
ar jie nesamdo nelegalų.
- Ar aišku? - Taip, sere.
Jūs nukrapštėt tą šašą, yra daug dalykų, kurie
gali turėti labai
skaudžias pasekmes.
Klausau?
Džimai, čia Deividas.
Ei. Kiek dabar valandų?
Ar dar ilgai būsi Vašingtone?
Antradienis. Taip, iki antradienio.
Puiku. Na, ar atsimeni, kaip tu sakei apie
ėjimą į Federalinio Teismo biblioteką?
Mieloji, prašau, prieik.
Tai tau reikia ko nors dėl Kolsono bylos?
Aš dar kartą perskaičiau turimą medžiagą ir
Ar atsimeni savo įtarimus dėl to susitikimo
tarp Niksono ir Kolsono?
Aham. Ką sugalvojai?
- Sveikas. - Sveikas.
Labas rytas.
Ir?
Atleiskit, sere.
Jau pusė devynių. Bobai, ar nematei Deivido?
Ne. Nei Frosto, nei Restono.
- Labas rytas. - Labas. Nagi, eime.
Kas su jam atsitiko?
Tai pirmas kartas, kai jis vėluoja.
Pone Prezidente!
Labas rytas.
Pone Prezidente.
Pone Frostai.
30 sekundžių iki filmavimo pradžios.
30 sekundžių. Pasiruoškit. Paruošta.
Na, jei šiandienos sesija bus kažkas panašaus į pokalbį telefonu, tai sukels daug triukšmo.
Apie kokį skambutį jūs čia kalbat?
Jūs skambinot man į viešbučio numerį.
Deividai, pradėsim nuo 3 kameros po keturių, trijų, dviejų ir...
Prisiminkim jūsų paskutinius prezidentavimo metus -
ar nejaučiat, kad jūs maišėt teisingumui
arba buvote užslaptinimo sąmoksle dėl tos priežasties?
Ne.
Ir man įdomu, kad jūs panaudojot tokį terminą kaip "maišymas teisingumui".
Manau, kad jūs neskaitėt įstatymo
dėl maišymo teisingumui.
Koks sutapimas. Aš tai skaičiau.
Sakot, skaitėt? Na, tuomet tas įstatymas reikalauja ne tik veiksmų.
Jis reikalauja tam tikro nusikalstamo motyvo.
O tokiu atveju, aš neturėjau jokio nusikalstamo motyvo.
Mane veikė tik politikos stabilumo interesai.
Kad ir kaip bebūtų, jūsų nemotyvuotas
įsikišimas privestų prie to,
kad du apkaltinti vagys
išvengtų atsakomybės.
Ir argi tai ne kliūtis teisingumo vykdymui?
Įrašas rodo, pone Frostai,
kad aš netrukdžiau teisingumo vykdymui.
Aš aktyviai palengvinau jį.
Kai Patrikas Grėjus iš FTB paskambino man, buvo birželio 6.
Aš pasakiau: "Petai, tu turi tęsti savo tyrimą."
Tai būtų sunku pavadinti kliūtimi teisingumo vykdymui.
Nesiginčysiu, bet prieš 2 savaites prieš birželio 6,
jūs žūtbūt
stengėtės sukliudyti ar nutraukti tyrimą.
Ne, ne. Palūkėkit minutėlę. Aš to nedariau.
Kliūtis teisingumui yra kliūtis teisingumui ir ne kitaip,
minutėlei,
ir tam neturi reikšmės, kad jūsų planas nepasisekė.
Turiu galvoj, jei aš bandyčiau apvogti banką ir man nepasisektų, tai nepasiteisinimas.
Aš juk vistiek bandžiau apvogti banką.
Gal truputėlį palauksit, pone Frostai?
Nėra jokių įrodymų, kad aš...
Na, priežastis to, kad nėra įrodymų,
ta, kad 18 su puse minučių trukęs
pokalbis su Bobu Haldemanu nuo šio birželio
buvo paslaptingai ištrintas.
Tai įvyko netyčia.
O Bobas Haldemanas - kruopštus,
todėl jis visada viską užsirašo.
Jo užrašai yra ten visiems norintiems.
Na, mes radom kai ką geresnio nei jo užrašus,
pokalbį su Čarliu Kolsonu,
kuris nemanau, kad buvo publikuotas.
Gerai, štai ir prasidėjo.
Sakot, kad jis nebuvo paskelbtas?
Ne, bet vienas iš mano tyrėjų rado tai Vašingtone,
kur jis yra prieinamas visiems.
Bandau prisiminti ar mes jį matėme?
Daugiau nei tai, pone Prezidente.
Jūs kalbėjote tuos pačius žodžius.
Jūs teigėte, kad apie įsiveržimą sužinojote tik birželio 23-ąją.
Taip.
Bet šis pokalbis, vykęs trimis dienomis anksčiau,
aiškiai parodo, kad jūsų parodymai melagingi.
Jūs sakote Kolsonui: "Visas šis tyrimas nueis šuniui ant uodegos,
nebent vienas iš septyneto nepradės kalbėti.
"Tai - problema."
Ką mes turėjom omeny sakydami:
"vienas iš septyneto nepradės kalbėti"?
Toliau pokalbis su Džonu Dynu
tų pačių metų gegužės 21-ąją dieną.
Vienoje pokalbio transkripto vietoje parašyta juodu ant balto.
Aš tai išrinkau frazes - tai yra jūsų žodžiai,
taigi, pirmoji : " Tu gausi 1 milijoną dolerių grynais.
"Aš žinau iš kur būtų galima juos gauti."
Antroji: "Ypač kontroliuok Hantą"
Trečioji: " Ar jau ne laikas susitvarkyti su Hantu?"
Ketvirtoji: "Gaukite milijoną dolerių.
"Mano manymu, kad tai bus to verta"
Penktoji: "Ar nemanote, kad geriau užsiimti Hantu?
Šeštoji: "Visų pirma - Hanto problema.
"Reikia su tuo susitvarkyti." Septintoji: "Pinigai bus.
"Ehrlichmanas suras būdą juos perduoti."
Aštuntoji: "Nėra išeities,
"mokėk 120 tūkst. dolerių ar kiek ten."
Devintoji: " Jėzau, pasiimsi visus esančius grynais pinigus."
Ir aš galėčiau tęsti. Man atrodo,
kad kažkas, vykdęs slėpimą,
aiškiai parodė, kad tikrai jį vykdė.
Klausykit, leiskit jus čia nutraukti,
nes jūs čia darote kažką,
ko aš nedariau ir nedarysiu
per šiuos interviu.
Jūs cituojat mane ne pagal kontekstą,
netvarkingai. Ir dar pridėsiu,
kad aš per visus šiuos interviu
kalbėjau be jokio popierėlio.
Na, tai jūsų gyvenimas, pone Prezidente.
Jūs visada tvirtinote,
kad jūs apie tai nieko nežinojote iki kovo 21.
Bet vasario mėnesį jūsų asmeninis advokatas atvyko į Vašingtoną,
kad surinkti 219 tūkstančius dolerius
vagims kaip kyšį už jų tylėjimą.
Ar jūs rimtai manote, kad mes patikėsime,
kad jūs neturėjote jokio supratimo apie tai?
Jokio. Aš maniau, kad pinigai buvo skirti humanitariniams tikslams.
Ir į mažai uždirbančiųjų fondą.
Bet juos perduodavo per telefonų budelių lubas,
žmonių rankas oro uostose.
O tai tikrai nėra normalus būdas mokėti advokatams, ar ne?
Klausykit, aš jau buvau apie tai pasisakęs.
Visa tai buvo Haldemano ir Ehrlichmano reikalas.
Aš nieko nežinojau. Gerai, gerai. Puiku!
Jūs padarėte išvadą.
Aš išreiškiau savo požiūrį, o dabar tęskim.
Tęskim pokalbį apie ką nors kitą.
Ne, palaukit. Pakaukit.
Ne, aš nenoriu kalbėti...
Jei Haldemanas su Ehrlichmanu buvo tokie atsakingi už tai,
kodėl jūs, sužinojęs apie visa tai,
neiškvietėte policijos ir jų neareštavote?
Juk tai vadinama dangstymu.
Taip, gal aš tai ir turėjau padaryti. Gal ir turėjau.
Išsikviesti federalus į savo kabinetą
ir pasakyt: "Ei, yra du vyrukai.
"Pasiimkit juos,
"nuimkit pirštų antspaudus ir įmeskit į kalėjimą."
Aš darau kitaip.
Tie žmonės, Haldemanas, Ehrlichmanas. Aš pažinojau jų šeimas.
Aš juos pažinojau , kai jie dar buvo vaikai.
Bet politiškai
mane spaudė iš visų pusių, vertė atsisakyti.
Taigi aš tai padariau. Aš nusipjoviau sau vieną ranką,
tuomet kitą, ir vistiek sako, kad aš blogas mėsininkas.
Ir aš visada tvirtinau, kad tai, ką jie darė
ką darėm mes visi, nebuvo nusikaltimas.
Klausykit, tas, kas valdo šalį
kartais priverčiamas daryti veiksmus, kurie ne visada
atitinka įstatymų numatytą tvarką, bet jis tai vistiek daro,
nes tie veiksmai svarbiausi tautos interesai!
Tiesa. Palūkėkit, taigi ar aš supratau teisingai, kad
kai kuriose situacijose,
Prezidentas turi teisę spręsti, kai tai atitinka tautos interesus,
kada laužyti įstatymus?
Noriu pasakyti, kad kai prezidentas daro tai, tai nereiškia, kad tai nėra nelegalu.
Atleiskit?
Tai mano įsitikinimas.
O, Dieve.
Bet aš suprantu, kad niekas to nesupranta.
Taigi, gerai, tokiu atveju,
kad pagaliau užbaigti šią temą :
ar jūs prisipažįstate, kad buvote dangstymo dalyvis
ir, kad jūs pažeidėte įstatymą?
O, Dieve, Mes jį pričiupom. - Aš...
Velnias!
Gerai, padarykim pertrauką.
Kas po velnių vyksta?
Baigta. Baigta.
- Atleiskit? - Išjunkit.
Tučtuojau išjunkit tai.
Tai sprendžiu ne aš. Kreipkitės į direktorių.
Jis ten. Pakvieskit jį čia.
Klausykit, mums čia iškilo problema.
Džekai, ką jūs darot? Pertrauka?
Pakeiskit juostas.
Deividai, ar galiu su tavimi šnektelėti?
Kas po velnių vyksta, Džekai?
Jis vos visko nesumovė.
Bičiuliai, tai kritinis momentas jo gyvenime.
Ar jūs suprantate, kad mes galėtume jus paduoti teisman?
Jūs nutraukėt interviu, Džekai.
Mes čia visi kartu.
Aš įsitikinęs, kad mes rasim išeitį.
Išeitį? Apie ką tu po velnių kalbi? Tai juk interviu!
Bobai, gal jums priminti,
tai kontrakto pažeidimas. Mes galėtume jus paduoti į teismą.
Dėl Dievo meilės, Džimai. Gal duok jam savaitę?
O gal visus metus?
Padarykit jam prakeiktą masažą!
Neįžeidinėkit vienas kito.
Ką tu darai? Mestum rankšluostį, Džekai?
Ką, ar pasigailėjai manęs?
Sere, aš tiesiog jaučiau, kad
jei jūs ketinate emociškai išsilieti,
tuomet mums reiktų
tai gerai apgalvoti.
Norėjau jums priminti apie
tai, koks svarbus šis momentas
ir kiek potencialiai katastrofiškų pasekmių
šis emocijų išsiliejimas galėtų turėti.
Aš žinau.
Bet tęsti viską neigiant...
Aš vertinu tavo rūpestį.
Mes tai vadinome "viskas nueina šuniui ant uodegos".
Džekai, ar tęsiam?
Tęsiam. Jis ten turėjo daugybę laiko,
kad sugalvoti kokį nors pretekstą išsisukti, taigi būk budrus.
Klausyk, viskas bus gerai. Tęsk ten kur pabaigei.
30 sekundžių, visiems dėmesio.
10 sekundžių.
Deividai? Keturi, trys, du, ir...
Pone Prezidente, mes kalbėjom apie
laikotarpį tarp kovo 21 ir balandžio 30,
apie jūsų padarytas klaidas, ir man tapo smalsu,
ar jūs padarėte kai ką, kas išeina už žodžio "klaida" supratimo?
Juk jį daugelis žmonių supranta ne taip.
O kokį žodį panaudotumėte jūs?
Dėl Dievo meilės.
Puiku.
Jei jūs to paklausėt... Manau, kad yra trys dalykai,
kuriuos žmonės norėtų išgirsti iš jūsų lūpų.
Pirma, kad turbūt tai buvo ne tik klaidos.
O nusižengimas.
Ir tai gal galėjo būti net ir nusikaltimas.
Antra, kad "Aš piktnaudžiavau galia, man suteikta kaip Prezidentui."
Ir trečia: "Aš įstūmiau Amerikos tautą
"į du metus trukusį bereikalingą skausmą
"ir atsiprašau už tai." Žinau, kad tai sunku pasakyti
bet kuriam, bet ypatingai jums,
bet manau, kad žmonėms reikia tai išgirsti.
Taip pat manau, kad jei jūs to nepasakysite,
tai visą likusį gyvenimą kankinsitės.
Na, tai tiesa. Aš padariau neatleistinas klaidas,
nevertas prezidento posto,
tas, kurios neatitinka standartų ekscelencijos posto,
apie kurį svajojau, būdamas vaikas.
Bet, jei jūs prisimenate, tuomet buvo sunkūs laikai.
Man teko vesti karinius veiksmus penkiuose frontuose:
aš kariavau su žiniasklaida, Kongreso Rūmais,
Ervino Komitetu.
Bet, taip, aš prisipažinsiu, kad būdavo akimirkų,
kai aš nelabai supratau tą atsakomybę
ir įsivėliau į tą, kaip jūs vadinate, dangstymą.
Ir aš labai apgailestauju dėl tų visų mano padarytų klaidų.
Niekas nė neįsivaizduoja, ką reiškia palikti Prezidento postą.
O dabar,
jei jūs norite, kad aš atsiklaupčiau ant grindų šliaužiočiau keliais...
Ne! Niekada!
Aš vistiek manau, kad visos klaidos padarytos ne
galva, o širdimi.
Bet tai buvo mano klaidos. Aš nieko nekaltinu.
Aš viską sužlugdžiau pats.
Aš jiems daviau kardą ir jie jį įsmeigė,
pasukinėjo su pasimėgavimu.
Ir turbūt, jei aš būčiau jų vietoje, būčiau pasielgęs lygiai taip pat.
O kaipgi Amerikos gyventojai?
Aš juos apvyliau.
Apvyliau draugus.
Apvyliau savo šalį.
O kas blogiausia -
sukompromitavau valdžios sistemą.
Sugrioviau jaunų žmonių svajones,
kurie siekė patekti į valdžią,
bet dabar jie mano: "Ten per daug korupcijos".
Taip.
Aš apvyliau Amerikos gyventojus
ir ta mintis slėgs mane
iki pat gyvenimo galo.
Mano politinis gyvenimas baigtas.
Pati blogiausia televizijos nuodėmė yra ta,
kad ji viską supaprastina, sutrypia
didžias, sudėtingas idėjas, didžiulius laiko tarpus.
Visos karjeros tampa vienu kadru eteryje.
Iš pradžių, aš negalėjau suprasti, kodėl
Bobas Zelnikas buvo euforijos būsenoje
iškart po interviu
arba kodėl Džonas Birtas nuogai nusirengė
ir įbėgo į okeano vandenis su džiugiom nuotaikom.
Bet tai buvo prieš tai, kai aš iš tikrųjų supratau
milžinišką stambaus plano galią.
Todėl, kad Deividas per paskutinę filmavimo dieną
per trumpą laiką pasiekė tai,
ko nė vienas tiriamosios žurnalistikos žurnalistas,
joks prokuroras, joks teismo komitetas
ar politinis priešas nesugebėjo pasiekti.
Jis privertė Ričardo Niksono veidą
suprakaituoti; jame matėsi vienatvės, pralaimėjimo, savęs nekentimo žymės.
Visos kitos projekto nesėkmes ne tik užsimiršo,
bet jų lyg ir nebuvo.
Kokia buvo kulminacija, pone Prezidente?
Ar tai jūs vadinate taksu?
Labai miela.
Frosto-Niksono interviu buvo pašėlusiai sėkmingi.
Manau, kad jie pritraukė didžiausią žinių laidos žiūrovų skaičių
per visą Amerikos televizijos istoriją.
Deividas buvo Time ir Newsweek žurnalų viršeliuose.
Ir net politinės žurnalistikos oponentai,
kurie buvo pasipūtę ir užsispyrę,
visaip sveikino Deividą.
Deividai, noriu tave pasveikinti.
Interviu?
Ne, aš jų nežiūrėjau. Aš negalėjau.
Sveiki.
Labas.
Tikriausiai, kad Deividas tuometinį Prezidentą matė tik dar vieną kartą.
Prieš kelionę iš Kalifornijos į Londoną,
jis nuvažiavo į San Klementą atsisveikinti.
Sveiki, pone Frostai. Malonu jus matyti.
- Panele Kušing. - Sveiki.
Atleiskit, kad aš apsirengęs golfo apranga.
Tai oficiali atsistatydinusiojo uniforma.
Ar jūs pakeliui namo?
Taip.
Į naujus ir neatrastus vandenis, ar ne?
Na, tikėkimės, kad taip.
Šaunuoliai.
Aš nemačiau interviu per televizorių,
bet kaip visi sako, jie turėjo didžiulę sėkmę.
Ir kaip supratau, žurnalistai buvo patenkinti
dėl to, kaip jūs su manimi elgėtės.
Taip, man tai buvo nemalonu žiūrėt.
Nereikia taip jau sumenkinti visko.
Nieko kito iš tų kekšės vaikų aš ir nesitikėjau.
Taip.
Vaje, prašau atleisti man, panele Kušing.
Žinot, būčiau pasakęs "Kalės vaikų,"
bet Manolo dievina šunis
ir nemėgsta, kai gyvūnai keikiami.
Gal kam nors ko atnešti?
Taip. Gal norėtumėt arbatos arba šampano?
Ir, beje, man neseniai atsiuntė ikrų iš Irano Šacho.
- Ne, ačiū. - Jūs tuo tikras?
Nagi. Man tai būtų ne problema.
Ne, iš tikrųjų, mes turim būti...
Gerai, puiku, puiku. Ačiū, kad aplankėt.
Jūs buvote puikus oponentas.
Viso gero, pone Prezidente.
Viso.
Viso gero, pone Prezidente.
Iki.
O, Dieve! Aš vos neužmiršau. Aš...
Aš atnešiau tuos batus, kuriuos jūs nužiūrinėjot.
Aš atnešiau juos.
Na, oho. Dėkoju jums.
Mane tai sujaudino. Saugios kelionės.
Deividai, sakyk, ar galėtum minutėlei pakalbėti su manimi asmeniškai?
Ar žinai tuos savo vakarėlius?
Tuos, apie kuriuos aš skaičiau visuose laikraščiuose?
Ar jūs tikrai mėgaujatės jais?
Žinoma.
Jūs nė nenumanot, kokį laimingą tai jus padaro.
Suprantat? Mėgti žmones, ir būti mėgiamu.
Jūs turit tą gabumą, tą šviesą, tą jūsų žavesį.
Aš to neturiu. Ir niekada neturėjau.
Tikriausiai jums kyla klausimas, kodėl aš pasirinkau tokį gyvenimo kelią,
kuriame taip svarbu būti mėgiamu.
Aš labiau tinku apmąstymų,
debatų, intelektualinės disciplinos darbui.
Gal mes ne taip supratom save.
Gal tai jūs turėjote būti politiku,
o aš - negailestingas interviu ėmėjas.
Gal.
Deividai.
Ar tą naktį aš iš tikrųjų jums skambinau?
Taip.
Ar aptarinėjom ką nors svarbaus?
Sūrainius.
Sūrainius?
Viso gero, sere.
Niujorkas, Londonas ir Sidnėjus
priėmė Deividą išskėstomis rankomis
taip pat kaip ir jo draugai bei investuotojai,
kurie daug uždirbo iš tų interviu.
Jis susigrąžino visus savo šou.
Jis net atgavo savo staliuką Sardi restorane.
O kas liečia Ričardą Niksoną,
jis niekada taip ir nepasiekė
reabilitacijos, kurios jis taip troško.
Jo labiausiai išlikęs palikimas
yra tai, kad šiandien, bet kokiam politiniam nusižengimui
iš karto pridedama priesaga "gate".
Deividas Frostas ir toliau dirba kaip TV šou ir žinių vedėjas.
Šiandien D. Britanijos visuomenės kalendoriuje kasmet švenčiamas jo vasaros vakarėlis.
Niksono interviu buvo jo pati sėkmingiausia laida.
Ričardas Niksonas išleido savo 1000 puslapių memuarus 1978, bet jis taip ir nesugebėjo atsikratyti priešingų nuomonių.
Jis ir vėl keliavo į Rusiją bei Kiniją, tik jau kaip paprastas pilietis.
Jis nebesikišo į politiką iki pat savo mirties nuo insulto 1994 metais.
Tekstą vertė: stasius [TRL-Team]
Specialiai Torrent.LT svetainei. Plačiau apie Mūsų Komandą ir darbus rasite užėję į www.TRL-Team.LT